User:Cuby

The Tales of Beedle the Bard 1. Povestea celor trei frati.

Au fost odata ca niciodata trei frati care calatoreau de-a lungul unui drum pustiu si serpuitor, la asfintit…La un moment dat, fratii au ajuns la un rau care era prea adanc pentru a putea fi trecut cu piciorul si prea periculos pentru a fi trecut inot. Cu toate acestea, cei trei frati erau initiati in artele magiei asa ca isi fluturara pur si simplu baghetele si creara un pod peste apa involburata. Ajunsesera la jumatatea lui, cand in cale le aparu o silueta cu gluga. Si moartea le vorbi.Era suparata ca fusese vitregita de trei noi victime, fiindca, de obicei, calatorii se inecau in rau. Dar moartea fu sireata. Se prefacu ca ii felicita pe cei trei frati pentru vraja pe care o facusera si le spuse ca fiecare dintre ei castigase un premiu pentru ca fusese destul de istet incat sa scape cu viata. Asadar, fratele cel mare, care era mereu gata de lupta,ceru cea mai puternica bagheta dintre toate cate existasera pana atunci, o bagheta care sa castige mereu duelul pentru stapanul sau, o bagheta demna de un vrajitor care biruise moartea ! Asadar, moartea traversa peste un soc de pe malul raului, fauri o bagheta dintr-o ramura a acestuia si i-o dadu fratelui cel mare. Apoi, fratele mijlociu, care era un barbat arogant, decise sa umileasca si mai mult moartea si ii ceru puterea de a-i aduce pe altii inapoi din morti. Asa ca moartea ridica o piatra de pe malul raului si i-o dadu fratelui mijlociu, spunandu-i ca piatra avea puterea de a a aduce oamenii din morti. In cele din urma, moartea il intreba si pe mezin ce-si dorea. Fratele cel mic era cel mai modest si, de asemenea, cel mai intelept dintre ei, si nu avu incredere in moarte. Asa ca ceru ceva ca sa-i permita sa plece de acolo fara ca ea sa ii poata lua urma. Si moartea ii dadu, reticenta, propria sa pelerina invizibila. Apoi, moartea s-a dat la o parte si i-a lasat pe cei trei frati sa-si continue drumul si asa si facura, vorbind intre ei si minunadu-se de aventura prin care tocmai trecusera si admirand darurile primite de la moarte. Pana la urma, pornisera fiecare pe drumul lui, primul farte calatori inca o sapatamana sau mai mult ; ajunse intr-un sat indepartat si cauta un vrajitor cu care sa se certe. Fireste, avand ca arma bagheta din soc, nu putu decat sa castige duelul care se isca. Lasandu-si adversarul fara suflare la pamant,la pamand, fratele cel mare  se duse apoi la un han,  unde a inceput sa se laude cat il tinea gura cu bagheta pe care o primise de la moarte si cum ea il facea invincibil. Chiar in seara aceea, un alt vrajitor se strecura in camera celui mare, in timp ce acesta zacea pe pat burdusit cu vin.Hotul lua bagheta si, pentru orice eventualitate, ii taie gatul fratelui mare. Astfel, moartea il lua de partea ei pe fratele cel mare. Intre timp, fratele mijlociu se dusese la el acasa unde locuia singur. Acolo, lua piatra care aveaputerea de aduce morii inapoi si o intoarse de trei ori in mana. Spre uimirea si bucuria lui,silueta unei fete pe care sperase candva sa o ia de sotie, dar ea murise inainte de vreme aparu chiarin clipa aceea in fata lui. Cu toate acestea, fata era trista si rece, departe, de parca un val invizibil i-ar fi separat. Desi se intoarse in lumea celor vii locul ei nu era, de fapt, acolo si suferea. Pana la urma, fratele mijlociu inebuni de dorinta imposibila de a fi cu ea, se sinucise pentru a fi cu adevarat alaturi de cea pe care o iubea. Astfel, moartea il lua linga ea si pe fratele mijlociu. Insa, cu toate ca il cauta ani in sir pe fratele cel mic, nu reusi niciodata sa-l gaseasca. Doar atunci cand ajunse la o varsta inaintata, mezinul isi dadu pana la urma pelerina invizibila si i-o dadu fiiului sau si atunci intampina moartea ca pe un vechi prieten pleca de buna voie cu ea si amandoi trecura hotarul vietii ca egali.

2.	Vrăjitorul şi ceaunul săltareţ

A fost odată un om bătrân şi generos, ce îşi folosea ceaunul său magic pentru a face bine oamenilor, creând poţiuni şi antidoturi pentru ei, când aceştia aveau nevoie. Însă acest om bătrân moare, lăsând tot ce are în posesia unicului său fiu. Din nefericire însă, fiul nu avea niciuna din calităţile tatălui. După moartea tatălui său, fiul găseşte ceaunul şi un singur pantof înăuntrul acestuia, însoţite de un bilet în care tatăl zice că speră ca fiul să nu aibă niciodată nevoie de el. Supărat pe faptul că nu s-a ales cu nimic în afară de un ceaun, şi nefiind interesat de magie, fiul îşi întoarce spatele oraşului, nevrând să-şi ajute vecinii. Prima care îi cere ajutor este o femeie bătrână a cărei nepoată s-a îmbolnăvit. Refuzând-o pe bătrână, ceaunului îi creşte un picior şi prinde boala de piele a nepoatei bătrânei. Urmeză un bătrân al cărui măgar lipseşte şi nu poate să se ducă la târg pentru a aduce mâncare familiei sale înfometate. Închizând uşa şi acestuia, ceaunul începe să scoată sunete asemenea unui măgar înfometat. Incidente similare se întâmplă şi în restul poveştii, până când fiul cedează şi alege să-i cheme pe toţi locuitorii oraşului să-i ajute. Unul câte unul, necazurile oamenilor sunt rezolvate, iar ceaunul se goleşte, până când, fiind gol, apare pantoful, pe care fiul îl pune ceaunului, povestea sfârşindu-se cu cei doi mergând împreună spre asfinţit.

3.	Fântâna norocului chior

Sperând să-şi găsescă rezolvările tuturor problemelor lor, oamenii, atât vrăjitori cât şi Încuiaţi, veneau la acestă fântână. Aici se întâlnesc trei vrăjitoare, care încearcă să intre în grădina în care se află fântâna pentru a le fi rezolvate problemele. Prima dintre vrăjitoare este Asha, bolnavă de o boală pe care niciun Vindecător n-o putea vindeca. A doua vrăjitoare, Altheda, a fost jefuită şi umilită de un alt vrăjitor, şi speră că fântâna o va ajuta să iasă din problemele sale. Cea de-a treia vrăjitoare, numită Amata, caută alinare sufletească, deoarece alesul inimii sale a părăsit-o. Cele trei vrăjitoare decid să încerce împreună să ajungă la Fântână. În drumul lor li se alătură şi un cavaler, acesta fiind invitat de către Amata, celelate două nefiind tocmai de acord cu acestă idee, din moment ce numai o persoană are voie să se scalde în apa Fântânii. În cele din urmă, cei patru pornesc împreună spre Fântână, întâmpinând trei pericole. Primul dintre acestea este un mostru sub forma unei râme, care cere „dovada suferinţei lor“. După mai multe încercări nereuşite de a învinge monstrul cu magie, lacrimile de disperare ale Ashei reuşesc să mulţumească creatura. Apoi cei patru se confruntă cu o pantă abruptă, care pentru a fi trecută cere plata cu „fructele trudei lor“. După ce trec şi de acestă provocare, grupul se întâlneşte cu un râu, care pentru a fi trecut cere plata cu „comoara din trecut“. Amta se gândeşte să-şi folosescă bagheta pentru a-şi extrage amintirile sale legate de iubitul ce a părăsit-o, astfel reuşind să treacă. Acum aflându-se foarte aprope de Fântână, cei patru trebuie să decidă cine se va scălda. Însă Asha se prăbuşeşte datorită oboselii, şi nu mai poate continua. Pentru a o salva, Altheda îi face o poţiune ce nu numai că o revigorează, dar o şi vindecă de boala sa, astfel Asha nemaiavând nevoie de Fântână. Atheda, realizând faptul că abilitatea ei de a vindeca oamenii cu ajutorul poţiunilor ar putea să-i rezolve toate problemele financiare, renunţă şi ea la rândul ei la Fântână. Cea de-a treia vrăjitoare, după ce şi-a vărsat amintirile despre alesul inimii sale în râu, acum realizează faptul că el era doar o persoană crudă şi fără inimă, astfel renunţând şi ea la apele Fântânii, oferindu-i acestă şansă cavalerului. Acesta, uimit de norocul său se scaldă cu tot cu armură în Fântână. Cavalerul cade în genunchi în faţa Amatei şi o imploră să-i dăruiască „mâna şi inima sa“, în final fiecare obţinând ceea ce şi-a dorit.

4.	Inima păroasă a vrăjitorului

Un tânăr, bogat şi chipeş vrăjitor, ruşinat de slăbiciunea prietenilor săi în faţa dragostei, jură să nu se lase niciodată condus de acest sentiment, şi foloseşte Magia Neagră pentru preveni acest lucru. Deşi familia sa crede că fata potrivită îl va face să-şi schimbe gândul, timpul trece, fraţii vrăjitorului îşi întemeiază fiecare câte o familie, iar indiferenţa sa creşte. După moartea părinţilor săi, vrăjitorul nu simte compasiune pentru aceştia, dar în schimb se consideră binecuvântat de moartea lor, simţindu-se bine în casa răposaţilor săi părinţi. Însă, auzind doi dintre servitori vorbind despre el, unul compătimindu-l, iar celălalt luându-l în derâdere pentru faptul că nu are o soţie, vrăjitorul se hotărăşte să-şi găsescă o soţie frumoasă, talentată şi bogată, pentru a fi invidiat de toată lumea. Spre norocul lui, o asemenea femeie apare în calea sa chiar a doua zi. Vrăjitorul încearcă să o cucerească, convingând pe toată lumea că este un om schimbat. Însă tânara este în acelaşi timp fascinată şi repulsată de acesta, ea încă simţind răceala dinăuntrul vrăjitorului, dar acceptă să îl acompanieze în timpul cinei la castel. În cele din urmă ea îl confruntă şi-i zice că şi-ar petrece restul vieţii cu el, dacă ar şti că vrăjitorul avea o inimă. Acesta, zâmbind, o conduce spre subsol, unde îi arată o cutie de cristal, în care se afla inima sa, încă bătând, dar pe care crescuse părul. Îngrozită de ceea ce vede, tânăra vrăjitoare îl imploră să-şi pună inima înapoi. După ce face acest lucru, tânăra se bucură şi-l îmbrăţişează, crezând că vrăjitorul ar putea simţi iarăşi iubirea. Însă fiind desprinsă de corpul său de atâta vreme, inima este străpunsă de puritatea tinerei. Între timp, ceilaţi invitaţi la cină încep să-şi caute gazda, găsindu-l în subsol, lângă corpul tinerei. Pieptul acesteia fusese despicat în două, iar vrăjitorul îmbrăţişând şi lingând inima strălucitoare a tinerei, plănuieşte să şi-o schimbe cu a lui. Însă inima sa păroasă este puternică şi refuză să iasă din corp. Vrăjitorul jurând să nu fie dominat de inima sa îşi scoate inima cu ajutorul unui pumnal, rămânând victorios cu a inimă în fiecare mână, după care moare şi cade lângă tânăra vrăjitoare.

5.	Iepuraşul Pufi şi buturuga fermecată

Acestă poveste vorbeşte despre un rege ce vrea să ţină toată magia pentru el. Însă el se confrunta cu două probleme: trebuia să prindă toţi ceilalţi vrăjitori din regat şi nici nu se pricepea la magie. Astfel el formeză o brigadă de vânători de vrăjitori, şi în acelaşi timp anunţă şi faptul că are nevoie de un instructor în ale magiei. Temători, vrăjitorii şi vrăjitoarele se ascund în loc să vină în ajutorul său, dar un anume şarlatan (lipsit şi el de puteri magice) primeşte slujba cu ajutorul unor trucuri simple. Reuşind să se instaleze la curtea regelui, şarlatanul începe să facă cereri de bani şi bijuterii sub pretextul că sunt necesare pentru a face magie. Ceea ce nu realizează el este că spălătoreasa regelui, Pufi, îl urmăreşte în tot acest timp, şi vede de asemenea cum şarlatanul rupe două crenguţe dintr-un copac, pentru a-i zice regelui că sunt baghete. El îi zice de asemenea regelui că bagheta sa nu va funcţiona până când acesta nu va fi vrednic. În fiecare zi cei doi exersau, însă evident fără niciun rezultat. Într-o zi, ei observă totuşi cum Pufi se amuza la încercările nereuşite ale regelui, care, înfuriat, cere ca a doua zi să făcă o demonstrţie de magie în faţa supuşilor, spunând că dacă cineva va râde, şarlatanul va fi decapitat. Auzind acestea, şarlatanul se duce la casa spălătoresei Pufi. Uitându-se prin fereastră el o vede pe acesta făcând magie, aşa că se hotărăşte să-i ceră ajutorul, sau altfel o va denunţa Brigăzii. Şarlatanul îi propune ca în timp ce regele încearcă să facă vrăji, ea să se ascundă într-un tufiş şi să facă vrăjile pentru acesta, iar vrăjitoarea este de acord. A doua zi totul merge bine, Pufi făcând vrăjile în locul regelui, fără ca nimeni să observe. În timp ce regele se pregătea să facă cea de-a treia vrajă, căpitanul Brigăzii vine cu un dulău mort, şi-i cere regelui să-l învie. Pufi, fiind conştientă de faptul că nici magia nu poate învia morţii, nu mai încercă sa-l ajute pe rege, iar mulţimea începe să râdă, crezând că celelalte două vrăji au fost trucuri. Furios, regele vrea să ştie de ce vraja nu a mers, iar şarlatanul arată spre locul în care se ascundea Pufi, strigând că ea blocat vrăjile regelui. Vrăjitoarea iese din tufiş şi fuge, iar când vede că dulăii Brigăzii au fost trimişi după ea, dispare lăsându-i pe câini să latre. Disperat, şarlatanul strigă că Pufi s-a transformat într-un măr pădureţ. Temându-se de faptul că vrăjitoarea s-ar putea întoarce şi să-l dea în vileag, el cere ca copacul să fie tăiat. În timp ce mulţimea striga şi se bucura, un pârâit se aude dinspre buturuga ce a mai rămas din copac. Pufi strigă că vrăjitorii nu pot fi omorâţi tăindu-i în două, şi ca să o dovedească le-a zis oamenilor să facă acest lucru cu şarlatanul. Atunci acesta cade în genunchi şi mărturiseşte, după care este trimis în temniţă. Buturuga pârâie iarăşi, şi-i spune regelui că acţiunile sale au adus un blestem asupra regatului, iar de fiecare dată când un vrăjitor va fi rănit, regele va simţi şi el durerea lui. La acestea, regele cade în genunchi şi promite că va proteja toţi vrăjitorii şi vrăjitoarele din regat. Trunchiul mai pârâie o ultimă oară, de această dată cerând o statuie a vrăjitoarei Pufi să fie construită în locul copacului, pentru a îi aminti regelui de propia sa greşeală. Regele promite iarăşi, spunând că va construi o statuie din aur, după care pleacă înapoi la curtea sa. Atunci, dintr-o scorbură a buturugii se vede un iepure bătrân, ţinând o baghetă între dinţi, ieşind afară şi părăsind regatul.